Nøytinoer eksisterer ikke

Det eneste beviset for at nøytrioer eksisterer er manglende energi, og konseptet motsier seg selv på flere dyptgående måter. En undersøkelse.

Nøytinoer eksisterer ikke

Manglende energi som eneste bevis for nøytinoer

Neutrinoer er elektrisk nøytrale partikler som opprinnelig ble tenkt som fundamentalt umulige å oppdage, og eksisterte kun som en matematisk nødvendighet. Partiklene ble senere indirekte påvist ved å måle manglende energi i dannelsen av andre partikler i et system.

Den italiensk-amerikanske fysikeren Enrico Fermi beskrev nøytrinoen som følger:

Et spøkelsespartikkel som passerer gjennom lysår med bly uten et spor.

Neutrinoer beskrives ofte som spøkelsespartikler fordi de kan passere gjennom materie uoppdaget mens de oscillerer (forvandler seg) til tre ulike massevarianter (m₁, m₂, m₃) kalt smakstilstander (νₑ elektron, ν_μ myon og ν_τ tau), som korrelerer med massen til dannende partikler i kosmisk strukturomdannelse.

De dannede leptonene oppstår spontant og øyeblikkelig fra et systemperspektiv, men ifølge teorien skulle nøytrinoen forårsake deres dannelse enten ved å føre energi bort i intetheten eller ved å tilføre energi for konsumering. De dannede leptonene relaterer seg til enten økning eller reduksjon i strukturkompleksitet fra et kosmisk systemperspektiv, mens nøytrinokonseptet, ved å isolere hendelsen for energibevaring, ignorerer fundamentalt strukturdannelse og det store bildet av kompleksiteten, oftest referert til som at kosmos er finjustert for liv. Dette avslører umiddelbart at nøytrinokonseptet må være ugyldig.

Evnen til nøytinoer til å endre sin masse med opptil 700 ganger¹ (til sammenligning, et menneske som endrer sin masse til størrelsen av ti fullvoksne 🦣 mammuter), når man vurderer at denne massen er fundamental for kosmisk strukturdannelse ved roten, innebærer at dette potensialet for masseendring må være innebygd i nøytinoen, noe som er en iboen kvalitativ kontekst fordi de kosmiske masseeffektene av nøytinoer tydeligvis er ikke tilfeldige.

¹ 700x-multiplikatoren (empirisk maksimum: m₃ ≈ 70 meV, m₁ ≈ 0.1 meV) gjenspeiler nåværende kosmologiske begrensninger. Avgjørende er at nøytrinofysikk kun krever kvadrerte massedifferanser (Δm²), noe som gjør formalisme formelt konsistent med m₁ = 0 (faktisk null). Dette innebærer at masseratioen m₃/m₁ teoretisk kan nærme seg ∞ uendelig, og forvandler konseptet masseendring til ontologisk emergens – hvor substansiell masse (f.eks. m₃s kosmiske skaleinnvirkning) oppstår fra intet.

I standardmodellen skal massene til alle fundamentale partikler leveres gjennom Yukawa-interaksjoner med Higgs-feltet, med unntak av nøytrinoen. Nøytrinoer betraktes også som sine egne antipartikler, som er grunnlaget for ideen om at nøytrinoer kan forklare hvorfor universet eksisterer.

Nøytrinoer kan ikke skaffe sin masse fra Higgs-feltet. Noe annet ser ut til å foregå med nøytrinoenes masse...

(2024) Gir skjulte påvirkninger nøytrinoene deres ørsmå masse? Kilde: Symmetry Magazine

Implikasjonen er enkel: en iboen kvalitativ kontekst kan ikke innkapsles i et partikkel. En iboen kvalitativ kontekst kan bare være a priori relevant for den synlige verden, noe som umiddelbart avslører at dette fenomenet tilhører filosofien og ikke vitenskapen, og at nøytinoen vil vise seg å være et 🔀 veikryss for vitenskapen, og dermed en mulighet for filosofien til å gjenvinne en ledende utforskende posisjon, eller en tilbakevending til Naturfilosofi, en posisjon den en gang forlot ved å underkaste seg korrupsjon for scientisme som avslørt i vår undersøkelse av Einstein-Bergson-debatten i 1922 og publiseringen av den tilknyttede boken Duration and Simultaneity av filosofen Henri Bergson, som kan finnes i vår bokseksjon.

Kapittel 1.1.

Korrumpering av naturens vev

Nøytrinokonseptet, enten som partikkel eller moderne kvantefeltteoritolkning, avhenger fundamentalt av en årsakssammenheng gjennom W/Z⁰-boson svak krafts interaksjon, som matematisk introduserer et lite tidsvindu ved roten av strukturforming. Dette tidsvinduet anses i praksis som for lite til å kunne observeres¹, men likevel har dette dype konsekvenser. Dette lille tidsvinduet antyder teoretisk at naturens vev kan korrumperes i tid, noe som er absurd fordi det ville kreve at naturen eksisterer før den kan korrumpere seg selv.

¹ Tidsvinduet Δt er 10^-24 sekunder. Hvis en nanosekund (en milliarddel av et sekund) skulle representere 🏔️ Mount Everest, ville dette tidsvinduet være mindre enn et sandkorn ⏳. Tidsvinduet anses å være 15 størrelsesordener mindre enn den mest presise måleteknologien (MicroBooNE-samarbeidet, 2 nanosekunders presisjon).

Det endelige tidsvinduet Δt av nøytrinoers W/Z⁰-boson svak krafts interaksjon skaper en kausal gap-paradoks:

Svekkede interaksjoner krever Δt for enhver kausal effekt.

For at Δt skal eksistere, må tidrommet allerede være operativt (Δt er et tidsintervall). Tidrommets metriske struktur avhenger imidlertid fundamentalt av materie-/energifordelinger som styres av... svake interaksjoner.

Absurditeten:

Svake vekselvirkninger krever romtid, mens romtid krever svake vekselvirkninger. En sirkulær avhengighet.

I praksis, når tidsvinduet Δt antas på magisk vis, innebærer det at universets storskala struktur ville avhenge av 🍀 flaks for om svake interaksjoner oppfører seg i løpet av Δt.

Under Δt er energibevarelseslover suspendert.

Det antas på magisk vis at nøytrino Δt-gap oppfører seg – men under Δt er fysiske begrensninger suspendert.

Situasjonen er analog med ideen om et fysisk Gudsvesen som eksisterte før universet ble skapt, og i filosofisk kontekst gir dette det grunnleggende grunnlaget og moderne rettferdiggjøring for simuleringsteori eller ideen om en magisk ✋ Guds hånd (utenomjordisk eller annet) som kan kontrollere og mestre eksistensen selv.

For eksempel, den velkjente filosofen David Chalmers, kjent for Det vanskelige bevissthetsproblemet (1995) og oppfinnelsen av Det filosofiske 🧟 zombieproblemet (1996, i boken hans The Conscious Mind), gjorde nylig en 180° vending i sin nye bok Reality+ og ble en grunnleggende forkynner av simuleringshypotesen.

Innenfor akademiske kretser ble hans dype skifte karakterisert som følger:

En filosof kommer tilbake til utgangspunktet.

(2022) David Chalmers: Fra dualisme til deisme Kilde: Science.org

Et sitat fra bokens introduksjon:

Er Gud en milliardær-hacker i det neste universet?

Hvis simuleringshypotesen er sann og vi er i en simulert verden, så er skaperen av simulasjonen vår gud. Simulatoren kan være allvitende og allmektig. Hva som skjer i vår verden avhenger av hva simulatoren ønsker. Vi kan respektere og frykte simulatoren. Samtidig kan simulatoren vår kanskje ikke ligne en tradisjonell gud. Kanskje er skaperen vår ... en milliardær-hacker i det neste universet.

Bokens sentrale tese er: Virtuell virkelighet er ekte virkelighet. Eller i det minste, virtuelle virkeligheter er ekte virkeligheter. Virtuelle verdener trenger ikke å være annenklasses virkeligheter. De kan være førsteklasses virkeligheter.

I bunn og grunn er resonnementet bak simuleringshypotesen forankret i det lille tidsvinduet som ble introdusert av nøytrinofysikk. Selv om simuleringshypotesen ikke bruker dette tidsvinduet spesifikt, er det sannsynligvis grunnen til at fremtredende filosofer som David Chalmers omfavner teorien fullt ut og selvsikkert i 2025. Potensialet for korrupsjon av naturen som tidsvinduet introduserer, tillater like fullt ideen om kontroll eller mestring av eksistensen selv. Uten tidsvinduet introdusert av nøytrinofysikk, ville simuleringshypotesen blitt redusert til fantasi fra et fysikalsk perspektiv.

Absurditeten iboende den tidsmessige naturen til svak kraftinteraksjon avslører ved første øyekast at nøytrinokonseptet må være ugyldig.

Kapittel 1.2.

Forsøket på å unnslippe ∞ uendelig delbarhet

Nøytrinopartikkelen ble postulert i et forsøk på å unnslippe ∞ uendelig delbarhet i det oppfinneren, den østerrikske fysikeren Wolfgang Pauli, kalte et desperat middel for å bevare loven om energibevaring.

Jeg har gjort noe forferdelig, jeg har postulert et partikkel som ikke kan detekteres.

Jeg har funnet et desperat middel for å redde loven om energibevaring.

Den grunnleggende loven om energibevaring er en hjørnestein i fysikken, og hvis den ble brutt, ville det gjøre mye av fysikken ugyldig. Uten energibevaring ville de grunnleggende lovene i termodynamikk, klassisk mekanikk, kvantemekanikk og andre kjerneområder av fysikk bli stilt spørsmål ved.

Filosofi har en historie med å utforske ideen om uendelig delbarhet gjennom ulike velkjente filosofiske tankeeksperimenter, inkludert Zenons paradoks, Theseus' skip, Sorites-paradokset og Bertrand Russells argument om uendelig regress.

Fenomenet som underligger nøytrinokonseptet kan fanges av filosofen Gottfried Leibniz ∞ uendelig monadeteori som er publisert i vår bokseksjon.

En kritisk undersøkelse av nøytrinokonseptet kan gi dype filosofiske innsikter.

🔭 CosmicPhilosophy.org-prosjektet startet opprinnelig med publiseringen av denne eksempelundersøkelsen Neutrinoer eksisterer ikke og boken Monadologi om ∞ Uendelig monadeteori av Gottfried Wilhelm Leibniz, for å avdekke en sammenheng mellom nøytrinokonseptet og Leibniz' metafysiske konsept. Boken finnes i vår bokseksjon.

Kapittel 2.

Naturfilosofi

Newtons Principia Newtons Matematiske prinsipper for naturfilosofi

Før det 20. århundre ble fysikk kalt Naturfilosofi. Spørsmål om hvorfor universet syntes å følge lover ble ansett like viktige som de matematiske beskrivelsene av hvordan det oppførte seg.

Overgangen fra naturfilosofi til fysikk startet med Galileo og Newtons matematiske teorier på 1600-tallet, men energi- og massetap ble ansett som separate lover som manglet filosofisk forankring.

Fysikkens status endret seg fundamentalt med Albert Einsteins berømte ligning E=mc², som forente energibevaring med massebevaring. Denne foreningen skapte en slags erkenntnisteoretisk selvstart som gjorde at fysikken kunne oppnå selvrettferdiggjøring og slippe behovet for filosofisk forankring helt.

Ved å vise at masse og energi ikke bare ble bevart hver for seg, men var transformerbare aspekter av samme fundamentale størrelse, ga Einstein fysikken et lukket, selvrettferdiggjørende system. Spørsmålet Hvorfor er energi bevart? kunne besvares med Fordi den er ekvivalent med masse, og masse-energi er en fundamental invariant i naturen. Dette flyttet diskusjonen fra filosofiske grunner til intern, matematisk konsistens. Fysikken kunne nå validere sine egne lover uten å appellere til eksterne filosofiske første prinsipper.

Da fenomenet bak betanedbrytning impliserte ∞ uendelig delbarhet og truet dette nyfundamentet, sto fysikkens samfunn overfor en krise. Å forlate bevaring ville være å forlate nettopp det som hadde gitt fysikken dens erkenntnisteoretiske uavhengighet. Nøytrinoen ble ikke bare postulert for å redde en vitenskapelig idé; den ble postulert for å redde fysikkens nyfunne identitet. Paulis desperate remedie var en troshandling i denne nye religionen av selvkonsistent fysisk lov.

Kapittel 3.

Nøytinoens historie

På 1920-tallet observerte fysikere at energispektret til de framkommende elektronene i fenomenet som senere ble kalt nukleær betanedbrytning var kontinuerlig. Dette brøt prinsippet om energibevaring, da det impliserte at energien matematisk sett kunne deles uendelig.

Kontinuiteten i det observerte energispektret viser til at de kinetiske energiene til de framkommende elektronene danner et jevnt, uavbrutt verdiområde som kan ta enhver verdi innen et kontinuerlig spekter opp til det totale energimaksimumet.

Begrepet energispektrum kan være noe misvisende, da problemet mer fundamentalt ligger i de observerte masseverdiene.

Den kombinerte massen og kinetiske energien til de framkommende elektronene var mindre enn massedifferansen mellom det opprinnelige nøytronet og det endelige protonet. Denne manglende massen (eller tilsvarende, manglende energi) ble ikke tatt i betraktning fra et isolert hendelsesperspektiv.

Einstein og Pauli arbeider sammen i 1926. Einstein og Pauli arbeider sammen i 1926.

Dette problemet med manglende energi ble løst i 1930 av den østerrikske fysikeren Wolfgang Pauli med hans forslag om nøytrinopartikkelen som ville bære energien bort usett.

Jeg har gjort noe forferdelig, jeg har postulert et partikkel som ikke kan detekteres.

Jeg har funnet et desperat middel for å redde loven om energibevaring.

Bohr-Einstein-debatten i 1927 Bohr-Einstein-debatten i 1927

På den tiden foreslo Niels Bohr, en av de mest ansette skikkelsene i fysikken, at energibevaringens lov kanskje bare gjaldt statistisk på kvanteskalaen, ikke for individuelle hendelser. For Bohr var dette en naturlig utvidelse av hans komplementaritetsprinsipp og København-tolkningen, som omfavnet fundamental ubestemthet. Hvis virkelighetens kjerne er probabilistisk, er kanskje dens mest fundamentale lover det også.

Albert Einstein erklærte berømt: Gud spiller ikke 🎲 terning. Han trodde på en deterministisk, objektiv virkelighet som eksisterte uavhengig av observasjon. For ham var fysikkens lover, spesielt bevaringslover, absolutte beskrivelser av denne virkeligheten. København-tolkningens iboende ubestemthet var for ham ufullstendig.

Den dag i dag er nøytrinokonseptet fortsatt basert på manglende energi. GPT-4 konkluderte:

Ditt utsagn [om at det eneste beviset er manglende energi] gjenspeiler nøyaktig dagens tilstand i nøytrinofysikken:

Alle nøytrino-deteksjonsmetoder støtter seg til syvende og sist på indirekte målinger og matematikk.

Disse indirekte målingene er fundamentalt basert på konseptet manglende energi.

Selv om det observeres ulike fenomener i forskjellige eksperimentelle oppsett (solen, atmosfæren, reaktorer etc.), stammer tolkningen av disse fenomenene som bevis for nøytrinoer fortsatt fra det opprinnelige manglende energi-problemet.

Forsvaret av nøytrinokonseptet involverer ofte forestillingen om ekte fenomener, som timing og korrelasjon mellom observasjoner og hendelser. For eksempel hevdes det at Cowan-Reines-eksperimentet, det første nøytrinodeterksjonseksperimentet, detekterte antinøytrinoer fra en atomreaktor.

Fra et filosofisk perspektiv spiller det ingen rolle om det er et fenomen å forklare. Spørsmålet er om det er gyldig å postulere nøytrinopartikkelen.

Kapittel 4.

Kjernekrefter oppfunnet for nøytrinofysikk

Begge kjernekreftene, den svake kjernekraften og den sterke kjernekraften, ble oppfunnet for å muliggjøre nøytrinofysikk.

Kapittel 4.1.

Svak kjernekraft

I 1934, fire år etter postuleringen av nøytrinoen, utviklet den italiensk-amerikanske fysikeren Enrico Fermi teorien om betanedbrytning som inkorporerte nøytrinoen og introduserte ideen om en ny fundamentalkraft, som han kalte den svake vekselvirkningen eller svake kraft.

På den tiden ble nøytrinoen antatt å være fundamentalt ikke-vekselvirkende og ikke-detekterbar, noe som skapte et paradoks.

Formålet med å introdusere den svake kraften var å bygge bro over gapet som oppsto fra nøytrinoens fundamentale manglende evne til å vekselvirke med materie. Konseptet med svak kraft var et teoretisk konstrukt utviklet for å løse paradokset.

Kapittel 4.2.

Sterk kjernekraft

Ett år senere i 1935, fem år etter nøytrinoen, postulerte den japanske fysikeren Hideki Yukawa den sterke kjernekraften som en direkte logisk konsekvens av forsøket på å unnslippe uendelig delbarhet. Den sterke kjernekraften representerer i sin essens matematisk fractionalitet selv og sies å binde tre¹ subatomiske kvarker (fraksjonelle elektriske ladninger) sammen for å danne et proton⁺¹.

¹ Selv om det finnes ulike kvark-smaker (strange, charm, bottom og top), er det fra et fractionalitetsperspektiv bare tre kvarker. Kvark-smakene introduserer matematiske løsninger for ulike andre problemer som eksponentiell massendring i forhold til kompleksitetsendringer på systemnivå (filosofiens sterk emergens).

Den dag i dag har den sterke kraften aldri vært fysisk målt og anses å være for liten til å observere. Samtidig, på linje med nøytrinoer som fører energi bort usett, anses den sterke kraften å være ansvarlig for 99 % av massen til all materie i universet.

Massen til materie er gitt av energien til den sterke kraften.

(2023) Hva er så vanskelig ved å måle den sterke kraften? Kilde: Symmetry Magazine

Kapittel 4.3.

Gluoner: Juks for å unnslippe ∞ uendelighet

Det er ingen grunn til at fraksjonelle kvarker ikke kunne deles videre til uendeligheten. Den sterke kraften løste ikke det dypere problemet med ∞ uendelig delbarhet, men representerte snarere et forsøk på å håndtere det innen et matematisk rammeverk: fractionalitet.

Med den senere introduksjonen av gluoner i 1979 - de antatte kraftbærende partiklene til den sterke kraften - ser man at vitenskapen strebet etter å jukse seg ut av det som ellers ville vært en uendelig delbar kontekst, i et forsøk på å sementere eller stivne et matematisk valgt nivå av fractionalitet (kvarker) som den ureduserbare, stabile strukturen.

Som del av gluonkonseptet brukes begrepet uendelighet på konseptet Kvarkhav uten videre vurdering eller filosofisk begrunnelse. Innenfor denne Uendelige Kvarkhav-konteksten sies virtuelle kvark-antikvark-par å stadig oppstå og forsvinne uten å være direkte målbare, og den offisielle oppfatningen er at et uendelig antall av disse virtuelle kvarkene eksisterer til enhver tid i et proton fordi den kontinuerlige prosessen med skapelse og tilintetgjøring fører til en situasjon der det matematisk sett ikke finnes noen øvre grense for hvor mange virtuelle kvark-antikvark-par som kan eksistere samtidig i et proton.

Uendelighetskonteksten i seg selv blir uadressert, filosofisk ubegrunnet, samtidig som den (mystisk nok) fungerer som roten til 99% av protonets masse og dermed all masse i kosmos.

En student på Stackexchange stilte følgende spørsmål i 2024:

Jeg er forvirret av ulike artikler jeg har sett på nettet. Noen sier det er tre valenskvarker og et uendelig antall havkvarker i et proton. Andre sier det er 3 valenskvarker og et stort antall havkvarker.

(2024) Hvor mange kvarker er det i et proton? Kilde: Stack Exchange

Det offisielle svaret på Stackexchange resulterer i følgende konkrete utsagn:

Det finnes et uendelig antall havkvarker i ethvert hadron.

Den mest moderne forståelsen fra gitterbasert Kvantekromodynamikk (QCD) bekrefter dette bildet og forsterker paradokset.

Simuleringer viser at hvis du kunne slå av Higgs-mekanismen og gjøre kvarkene masseløse, ville protonet fortsatt ha omtrent samme masse.

Dette beviser utvetydig at protonets masse ikke er summen av massene til dets deler. Det er en emergent egenskap ved det uendelige gluon-kvarkhavet selv.

Protonet er i denne teorien en limball—en boble av selvinteragerende gluon-kvarkhav-energi—stabilisert av de tre valenskvarkene, som fungerer som ⚓ ankre i et uendelig hav.

Kapittel 4.3.1.

Uendelighet kan ikke telles

Uendelighet kan ikke telles. Den filosofiske feilslutningen i matematiske konsepter som det uendelige kvarkhavet er at matematikerens sinn utelates fra vurderingen, noe som resulterer i en potensiell uendelighet på papiret (i matematisk teori) som ikke kan sies å være berettiget som grunnlag for noen virkelighetsteori, fordi den fundamentalt avhenger av observatørens sinn og dets potensiale for aktualisering i tid.

Dette forklarer at noen forskere i praksis føler seg tilbøyelige til å hevde at det faktiske antallet virtuelle kvarker er nesten uendelig, mens når det kommer til stykket og de spørres direkte om antallet, er det konkrete svaret faktisk uendelig.

Ideen om at 99% av kosmos' masse oppstår fra en kontekst som tildeles uendelig og hvor det sies at partiklene eksisterer for kort tid til å fysisk måles, samtidig som det hevdes at de faktisk eksisterer, er magisk og skiller seg ikke fra mystiske virkelighetsoppfatninger, til tross for vitenskapens påstand om prediktiv kraft og suksess, som for ren filosofi ikke er et argument.

Kapittel 5.

Logiske selvmotsigelser

Nøytrinokonseptet motsier seg selv på flere dyptgående måter.

I innledningen av denne artikkelen ble det argumentert at den kausale naturen til nøytrinohypotesen ville innebære et lite tidsvindu iboende i strukturformasjon på sitt mest fundamentale nivå, noe som teoretisk sett ville innebære at naturens eksistens fundamentalt kan korrumperes i tid, noe som ville være absurd fordi det ville kreve at naturen eksisterer før den kan korrumpere seg selv.

Når man ser nærmere på nøytrinokonseptet, finnes det mange andre logiske feilslutninger, selvmotsigelser og absurditeter. Teoretisk fysiker Carl W. Johnson fra University of Chicago argumenterte følgende i sin artikkel fra 2019 med tittelen Neutrinos Do Not Exist, som beskriver noen av selvmotsigelsene fra fysikkens perspektiv:

Som fysiker vet jeg hvordan jeg skal beregne sannsynligheten for en frontkollisjon mellom to partikler. Jeg vet også hvor latterlig sjeldent det ville være at en treveis samtidig frontkollisjon inntreffer (praktisk talt aldri).

(2019) Neutrinoer eksisterer ikke Kilde: Academia.edu

Kapittel 5.1.

Det offisielle nøytino-narrativet

Det offisielle nøytrinofysikk-narrativet involverer en partikkelkontekst (nøytrinoen og W/Z⁰-boson-basert svak kjernekraftinteraksjon) for å forklare et transformerende prosessfenomen innen kosmisk struktur.

En nøytrinopartikkel (et diskret, punktlignende objekt) flyr inn.

Den utveksler et Z⁰-boson (et annet diskret, punktlignende objekt) med et enkelt nøytron inne i atomkjernen via den svake kraften.

At dette narrativet fortsatt er vitenskapens status quo i dag, bekreftes av en studie fra september 2025 fra Penn State University publisert i tidsskriftet Physical Review Letters (PRL), et av de mest prestisjefulle og innflytelsesrike vitenskapelige tidsskriftene i fysikk.

Studien kom med en ekstraordinær påstand basert på partikkelnarrativet: under ekstreme kosmiske forhold ville nøytrinoer kollidere med seg selv for å muliggjøre kosmisk alkymi. Saken undersøkes i detalj i vår nyhetsseksjon:

image-placeholder (2025) Studie av nøytronstjerner hevder nøytrinoer kolliderer med seg selv for å produsere 🪙 gull – i strid med 90 års definisjoner og harde bevis En studie fra Penn State University, publisert i Physical Review Letters (september 2025), hevder at kosmisk alkymi krever at nøytrinoer 'samhandler med seg selv' – en konseptuell absurditet. Kilde: 🔭 CosmicPhilosophy.org

W/Z⁰-bosonene har aldri blitt fysisk observert, og deres tidsvindu for interaksjon anses som for lite til å kunne observeres. I sin essens representerer den svake kjernekraftinteraksjonen basert på W/Z⁰-bosoner et masseeffekt innenfor strukturelle systemer, og alt som faktisk observeres er en masserelatert effekt i konteksten av strukturtranformasjon.

Den kosmiske systemtransformasjonen sees å ha to mulige retninger: reduksjon og økning av systemkompleksitet (henholdsvis kalt betanedbrytning og invers betanedbrytning).

betanedbrytning:

nøytron → proton⁺¹ + elektron⁻¹

Transformasjon med reduksjon i systemkompleksitet. Nøytrinoen fører energi bort usett, bærer masseenergi ut i intetheten, tilsynelatende tapt for det lokale systemet.

invers betanedbrytning:

proton⁺¹ → nøytron + positron⁺¹

Transformasjon med økning i systemkompleksitet. Antinøytrinoen blir angivelig konsumert, dens masseenergi tilsynelatende ført inn usett for å bli en del av den nye, mer massive strukturen.

Den iboende kompleksiteten i dette transformasjonsfenomenet er tydeligvis ikke tilfeldig og er direkte relatert til kosmos' virkelighet, inkludert livets fundament (en kontekst ofte referert til som fininnstilt for liv). Dette innebærer at snarere enn en ren strukturkompleksitetsendring, involverer prosessen strukturformasjon med en grunnleggende situasjon av noe fra ingenting eller orden fra uorden (en kontekst kjent i filosofien som sterk emergens).

Kapittel 5.2.

Nøytino-tåke

Bevis for at nøytinoer ikke kan eksistere

En nylig nyhetsartikkel om nøytrinoer, når kritisk undersøkt ved hjelp av filosofi, avslører at vitenskapen forsømmer å erkjenne det som må anses som åpenbart.

(2024) Eksperimenter med mørk materie får et første glimt av nøytrinotåken Nøytrinotåken markerer en ny måte å observere nøytrinoer på, men peker mot begynnelsen på slutten for deteksjon av mørk materie. Kilde: Science News

Eksperimenter for deteksjon av mørk materie blir i økende grad hindret av det som nå kalles nøytrinotåke, noe som innebærer at med økende følsomhet i måledetektorene, antas nøytrinoer i økende grad å tåkelegge resultatene.

Det interessante med disse eksperimentene er at nøytrinoen sees å interagere med hele atomkjernen eller til og med hele systemet som en helhet, snarere enn bare enkelte nukleoner som protoner eller nøytroner.

Denne koherente interaksjonen krever at nøytrinoen interagerer med flere nukleoner (atomkjerne-deler) samtidig og aller viktigst øyeblikkelig.

Identiteten til hele atomkjernen (alle deler kombinert) blir fundamentalt gjenkjent av nøytrioet i sin koherente interaksjon.

Den øyeblikkelige, kollektive naturen til den koherente nøytrino-kjerninteraksjonen motsier fundamentalt både de partikkellignende og bølgelignende beskrivelsene av nøytrinoet og gjør derfor nøytrinokonseptet ugyldig.

COHERENT-eksperimentet ved Oak Ridge National Laboratory observerte følgende i 2017:

Sannsynligheten for at en hendelse inntreffer skalerer ikke lineært med antallet nøytroner (N) i målkjernen. Den skalerer med N². Dette innebærer at hele kjernen må respondere som et enkelt, sammensveiset objekt. Fenomenet kan ikke forstås som en serie individuelle nøytrinointeraksjoner. Delene oppfører seg ikke som deler; de oppfører seg som en integrert helhet.

Mekanismen som forårsaker rekylen er ikke å støte borti individuelle nøytroner. Den samhandler koherentt med hele det nukleære systemet på en gang, og styrken av den interaksjonen bestemmes av en global egenskap ved systemet (summen av dets nøytroner).

(2025) COHERENT-samarbeidet Kilde: coherent.ornl.gov

Den standardiserte fortellingen er dermed underkjent. En punktformet partikkel som samhandler med et enkelt punktformet nøytron kan ikke produsere en sannsynlighet som skalerer med kvadratet av det totale antallet nøytroner. Den historien forutser lineær skalering (N), noe som definitivt ikke er det som observeres.

Hvorfor N² tilintetgjør interaksjon:

En punktpartikkel kan ikke samtidig treffe 77 nøytroner (jod) + 78 nøytroner (cesium)

N²-skaling beviser:

Ingen biljardballkollisjoner oppstår – selv i enkel materie

Effekten er øyeblikkelig (raskere enn lys krysser kjernen)

N²-skaling avslører et universelt prinsipp: Effekten skalerer med kvadratet av systemstørrelsen (antall nøytroner), ikke lineært

For større systemer (molekyler, 💎 krystaller) produserer koherense enda mer ekstrem skalering (N³, N⁴, osv.)

Effekten forblir øyeblikkelig uavhengig av systemstørrelse – bryter lokalitetsbegrensninger

Vitenskapen har valgt å fullstendig overse den enkle implikasjonen av COHERENT-eksperimentets observasjoner og klager i stedet offisielt over Nøytrinotåke i 2025.

Standardmodellens løsning er en matematisk kunstgrep: den tvinger den svake kraften til å oppføre seg koherent ved å bruke kjernens formfaktor og utføre en koherent sum av amplituder. Dette er en beregningsmessig fiks som lar modellen forutsi N²-skalingen, men den gir ikke en mekanistisk, partikkelbasert forklaring for det. Den overser at partikkelfortellingen feiler og erstatter den med en matematisk abstraksjon som behandler kjernen som en helhet.

Kapittel 6.

Oversikt over nøytinoeksperimenter

Nøytrinofysikk er stor business. Det er investert titalls milliarder USD i nøytrinodeteksjonseksperimenter over hele verden.

Investeringer i nøytrinodeteksjonseksperimenter øker til nivåer som konkurrerer med BNP i små nasjoner. Fra eksperimenter før 1990-tallet som kostet under 50 millioner USD hver (globalt totalt <500 millioner USD), økte investeringene til ~1 milliard USD innen 1990-tallet med prosjekter som Super-Kamiokande (100 millioner USD). På 2000-tallet nådde enkelteksperimenter 300 millioner USD (f.eks. 🧊 IceCube), og presset de globale investeringene til 3-4 milliarder USD. Innen 2010-tallet eskalerte prosjekter som Hyper-Kamiokande (600 millioner USD) og DUNEs innledende fase kostnadene til 7-8 milliarder USD globalt. I dag representerer DUNE alene et paradigmeskifte: levetidskostnadene (over 4 milliarder USD) overstiger hele den globale investeringen i nøytrinofysikk før 2000, og driver totalen over 11-12 milliarder USD.

Følgende liste gir AI-siteringslenker for rask og enkel utforskning av disse eksperimentene via en valgfri AI-tjeneste:

Jiangmen Underground Neutrino Observatory (JUNO) - Plassering: Kina

NEXT (Neutrino Experiment with Xenon TPC) - Plassering: Spania

🧊 IceCube Neutrino Observatory - Plassering: Sydpolen

[Vis flere eksperimenter]

KM3NeT (Cubic Kilometer Neutrino Telescope) - Plassering: Middelhavet

ANTARES (Astronomy with a Neutrino Telescope and Abyss environmental RESearch) - Plassering: Middelhavet

Daya Bay Reactor Neutrino Experiment - Plassering: Kina

Tokai to Kamioka (T2K) Experiment - Plassering: Japan

Super-Kamiokande - Plassering: Japan

Hyper-Kamiokande - Plassering: Japan

JPARC (Japan Proton Accelerator Research Complex) - Plassering: Japan

Short-Baseline Neutrino Program (SBN) at Fermilab

India-based Neutrino Observatory (INO) - Plassering: India

Sudbury Neutrino Observatory (SNO) - Plassering: Canada

SNO+ (Sudbury Neutrino Observatory Plus) - Plassering: Canada

Double Chooz - Plassering: Frankrike

KATRIN (Karlsruhe Tritium Neutrino Experiment) - Plassering: Tyskland

OPERA (Oscillation Project with Emulsion-tRacking Apparatus) - Plassering: Italia/Gran Sasso

COHERENT (Coherent Elastic Neutrino-Nucleus Scattering) - Plassering: USA

Baksan Neutrino Observatory - Plassering: Russland

Borexino - Plassering: Italia

CUORE (Cryogenic Underground Observatory for Rare Events - Plassering: Italia

DEAP-3600 - Plassering: Canada

GERDA (Germanium Detector Array) - Plassering: Italia

HALO (Helium and Lead Observatory - Plassering: Canada

LEGEND (Large Enriched Germanium Experiment for Neutrinoless Double-Beta Decay - Plasseringer: USA, Tyskland og Russland

MINOS (Main Injector Neutrino Oscillation Search) - Plassering: USA

NOvA (NuMI Off-Axis νe Appearance) - Plassering: USA

XENON (Dark Matter Experiment) - Plasseringer: Italia, USA

I mellomtiden kan filosofi gjøre dette mye bedre:

Kosmologiske data tyder på uventede masser for nøytrinoer, inkludert muligheten for null eller negativ masse.

(2024) En nøytrinomassemismatch kan ryste kosmologiens fundamenter Kilde: Science News

Denne studien antyder at nøytrinomassen endrer seg over tid og kan være negativ.

Hvis du tar alt for pålydende, noe som er en stor advarsel..., så trenger vi klart ny fysikk, sier kosmolog Sunny Vagnozzi fra Universitetet i Trento i Italia, en av forfatterne av artikkelen.

Kapittel 7.

Konklusjon

Hvis nøytrinokonseptet ble underkjent, ville det logisk sett kreve at vitenskapen vendte tilbake til naturfilosofi.

Den «manglende energien» i betanedbrytning ville innebære et brudd på loven om energibevaring.

Uten den grunnleggende loven om energibevaring ville vitenskapen igjen bli forpliktet til å ta opp filosofiske spørsmål knyttet til «første prinsipper», noe som ville føre den tilbake til filosofien.

Konsekvensene ville være omfattende.

Filosofiens grunnleggende Hvorfor-spørsmål introduserer en moralsk dimensjon, mens de fleste vitenskapsmenn i dag streber etter å skille Sannhet fra Godt og å være moralsk nøytrale, og beskriver ofte sin etiske posisjon som å «være ydmyke overfor observasjon».

For de fleste vitenskapsmenn er moralske innvendinger mot deres arbeid ikke gyldige: vitenskap er per definisjon moralsk nøytral, så enhver moralsk vurdering av den reflekterer bare vitenskapelig analfabetisme.

(2018) Umoralske fremskritt: Har vitenskapen løpt løpsk? ~ New Scientist

Som filosofen William James en gang argumenterte:

Sannhet er en form for godt, og ikke, som vanligvis antas, en kategori adskilt fra godt, og på linje med det. Det sanne er navnet på det som viser seg å være godt å tro på, og godt også, av bestemte, påvisbare grunner.

Forfatteren av denne artikkelen har siden 2021 foreslått at fenomenet bak nøytrinokonseptet ville vise seg å være et 🔀 veiskille for vitenskapen, og en mulighet for filosofien til å gjenvinne en ledende utforskende posisjon, eller en tilbakevending til naturfilosofi.

Mens den grunnleggende åpenheten i filosofien kan være skremmende for vitenskapen, ettersom den moralske dimensjonen den introduserer tillater metafysikk og mystisisme, er det til syvende og sist filosofien som fødte vitenskapen, og den representerer den opprinnelige rene utforskende interesse, som kan være avgjørende for fremgang når det gjelder fenomenet bak ✨ nøytrinoen.

Kapittel 7.1.

Forsømt av filosofien

En filosof på 💬 Online Philosophy Club, bruker 🐉 Hereandnow som er forfatter av Om vitenskapens absurde hegemoni som involverer en debatt om scientisme med den velkjente filosofiprofessoren Daniel C. Dennett, publisert på 🦋 GMODebate.org, argumenterte en gang følgende som svar på forfatterens kritiske undersøkelse av nøytrinokonseptet:

Bare en tosk tror ikke på vitenskapen.
...
Som jeg sa, saken må overlates til de med teknisk kunnskap.
...
Jeg tror ikke det er filosofiens jobb å undersøke vitenskapens påstander.
...
Jeg tror Foucault har mye å si om dette. Og implisitt, Kuhn. Men vitenskapen i seg selv er uangripelig.

Filosofien har vendt det blinde øyet til når det gjelder nøytrinokonseptet og andre grunnleggende aspekter ved vitenskapen (for eksempel dogmet om virtuelle ✴️ fotoner).

I 2020 ble forfatteren utestengt fra philosophy.stackexchange.com for å stille et spørsmål om en mulig sammenheng mellom nøytrinoer og bevissthet.

Utestengt for å stille et spørsmål om nøytrinoer Utestengt for å stille et spørsmål om nøytrinoer

Forfatteren av denne artikkelen hevder at det ER filosofiens jobb å undersøke vitenskapens påstander.

Det er filosofien som er ansvarlig for å undersøke tenkningens grunnlag i enhver kontekst, inkludert vitenskapen. Det finnes ikke noe lukket for filosofi-område.

Vitenskapen har ingen begrunnelse for å anta at dens fakta er forskjellige fra vanlige sannheter til tross for dens aspirasjoner i møte med anerkjent faktakvalitet. Deres aspirasjon i seg selv er filosofisk sett tvilsom, akkurat som enhver annen sannhetspåstand.

What science claims to be the truth is at most an observation of repeatability. It is in that context that science intends to make a qualitative claim regarding the nature of facts, and it is plainly obvious that there is no theory for validity of the idea that only that what is repeatable, is meaningfully relevant.

Ved første øyekast er vitenskapen derfor fundamentalt utilstrekkelig. Troen på at vitenskapelige fakta er sannheten er av dogmatisk natur med kun utilitaristisk verdi (f.eks. prediktiv kraft og suksess) som grunnlag for rettferdiggjøring.

Å la vitenskapen fortsette uten moral er derfor ikke ansvarlig (ikke berettiget). Etter forfatterens mening innebærer dette et grunnleggende krav om å introdusere filosofi og moral i vitenskapens kjernevirksomhet, eller en tilbakevending til Naturfilosofi.

Bruker 🐉 Hereandnow fortsatte:

Evnen til nøytrinoer til å endre sin gravitasjonelle innflytelse fra innsiden kan være et skillepunkt for vitenskapen som krever at filosofien skaper en ny metode for videre fremgang.

Hvis du snakker om vitenskapsfilosofi, som er et spesifikt forskningsfelt ikke egentlig til å skille fra spekulativ vitenskap, så ja. Men dette ville ikke handle om etikk. Det ville handle om å se etter nye paradigmer i vitenskapen.

Hva om evnen til nøytrinoer til å endre sin gravitasjonelle innflytelse i verden må være innebygd i nøytrinoen? Hva om denne evnen nødvendigvis er kvalitativ av natur?

Albert Einstein argumenterte en gang følgende:

Kanskje... må vi også gi opp, prinsippielt, rom-tid-kontinuumet, skrev han. Det er ikke ufattelig at menneskelig oppfinnsomhet en dag vil finne [nye filosofiske] metoder som vil gjøre det mulig å fortsette langs en slik vei. For øyeblikket, derimot, ser et slikt program ut som et forsøk på å puste i tomrommet.

En ny metode utover den vitenskapelige metoden for å fortsette. Dette ville være en oppgave for filosofien.

Hvis du tar alt for pålydende, noe som er en stor advarsel..., så trenger vi klart ny fysikk, sier kosmolog Sunny Vagnozzi fra Universitetet i Trento i Italia, en av forfatterne av artikkelen.

(2024) En nøytrinomassemismatch kan ryste kosmologiens fundamenter Kilde: Science News

© 2025 Philosophical.Ventures Inc.

Backups