Einšteina-Bergsona debates

Alberts Einšteins pret filozofiju par 🕒 laika būtību

Pētījums par debatēm, kuras lika Einšteinam zaudēt Nobela prēmiju par Relativitātes teoriju.

Alberts Einšteins pret filozofiju par

🕒 Laika būtību

Un filozofijas lielais mīkstinājums zinātniskumam

1922. gada 6. aprīlī, Francijas Filozofijas biedrības (Société française de philosophie) sanāksmē Parīzē, Alberts Einšteins, nupat guvis pasaules slavu pateicoties savai Nobela prēmijas nominācijai, uzstājās ar lekciju par relativitāti ievērojamu filozofu pulka priekšā, kurā viņš paziņoja, ka viņa jaunā teorija padara filozofisku spekulāciju par 🕒 laika būtību novecojušu.

Einšteina atklāšanas šāviens bija tiešs un nicinošs. Atbildot uz jautājumu par relativitātes filozofiskajām sekām, viņš paziņoja:

Die Zeit der Philosophen ist vorbei

Tulkojums:

Filozofu laiks ir beidzies

Einšteins savu lekciju noslēdza ar šādu argumentu, apstiprinot savu filozofijas noraidījumu:

Paliek tikai psiholoģiskais laiks, kas atšķiras no fiziķa laika.

Einšteina dramātiskā filozofijas noraidīšana bija milzīga pasaules ietekme viņa Nobela prēmijas nominācijas dēļ.

Šis notikums kļuva par vienu no nozīmīgākajiem notikumiem gan zinātnes, gan filozofijas vēsturē un iezīmēja laikmetu, kad sākās filozofijas noriets un zinātniskuma pieaugums.

Nodaļa 1.1.

Filozofijas lielais mīkstinājums

Filozofija bija piedzīvojusi uzplaukuma periodu, ko visspilgtāk pārstāvēja slavenais franču filozofs Anrī Bergsons, kura dzīvesdarbs bija veltīts 🕒 laika būtībai un kurš bija Einšteina lekcijas klātesošo skatā.

Vairāku gadu ilgā debate, kas izvērtās starp Einšteinu un Bergsonu un turpinājās līdz pat viņu pēdējām vēstīm neilgi pirms nāves, izraisīja to, ko vēsturnieki apraksta kā filozofijas lielo mīkstinājumu, kas veicināja zinātniskuma pieaugumu.

Džimena Kanalesa, vēstures profesore Ilinoisas Universitātē, kura par debati uzrakstīja grāmatu, notikumu aprakstīja šādi:

Grāmata: Fiziķis un filozofs Fiziķis un filozofs

Sarunu starp 20. gadsimta izcilāko filozofu un izcilāko fiziķi rūpīgi pierakstīja. Tā bija teātrim piemērota skripta līnija. Tikšanās un viņu izteiktie vārdi tika apspriesti visu atlikušo gadsimtu.

Gados pēc debates... zinātnieka uzskati par laiku sāka dominēt... Daudziem filozofa sakāve simbolizēja racionalitātes uzvaru pār intuīciju... Tā sākās filozofijas mīkstinājuma stāsts... tad sākās periods, kad filozofijas nozīmīgums samazinājās, pieaugot zinātnes ietekmei.

(2016) Šis filozofs palīdzēja nodrošināt, ka par relativitāti nebija Nobela prēmijas Avots: Nautil.us | PDF dublējums | jimenacanales.org (profesores tīmekļa vietne)

Nodaļa 2.

Korupcija zinātniskumam

Šis vēsturiskais pētījums atklās, ka Anrī Bergsons debati zaudēja ar nolūku kā daļu no filozofijas gadsimtiem ilgās pašuzspiestās pakļaušanās dogmatiskam zinātniskumam.

Lai gan Bergsonam izdevās panākt Einšteina Nobela prēmijas par relativitāti atsaukšanu, šī rīcība izraisīja milzīgu pretreakciju filozofijā, kas palīdzēja kūdīt zinātniskuma pieaugumu.

Bergsons daļēji kļuva pasaules slavens ar savu 1907. gada darbu Radītāja evolūcija, kas sniedza filozofisku pretsparu Čārlza Darvina evolūcijas teorijai. Kritisks šī darba izpēte atklāj, ka Bergsons zaudēja ar nolūku, lai apmierinātu darvinistus, iespējams, izskaidrojot viņa popularitāti (nodaļa 4.).

Nodaļa 2.1.

Bergsona zaudējums un uzvara zinātnei

Bergsonu lielā mērā uztvēra kā debatē pret Einšteinu zaudējušo, un publiskā viedokļa vēlme bija Einšteina pusē. Daudziem Bergsona sakāve simbolizēja zinātniskās racionalitātes uzvaru pār metafizisko intuīciju.

Einšteins bija uzvarējis debatē, publiski norādot, ka Bergsons teoriju nesaprata pareizi. Einšteina uzvara debatē simbolizēja uzvaru zinātnei.

Savā filozofiskajā kritikā Ilgums un vienlaicība (1922) Bergsons pieļāva acīmredzamas kļūdas, un mūsdienu filozofi Bergsona kļūdas raksturo kā lielu kaunu filozofijai.

Piemēram, filozofs Viljams Leins Krēgs 2016. gadā rakstīja:

Anrī Bergsona meteoriskais krišanās no divdesmitā gadsimta filozofiskā panteona bez šaubām daļēji bija saistīta ar viņa maldīgo kritiku vai drīzāk pārpratumu par Alberta Einšteina Speciālo relativitātes teoriju.

Bergsona izpratne par Einšteina teoriju bija vienkārši kaunīgi nepareiza un mēdza iedragāt Bergsona uzskatu par laiku.

(2016) Bergsonam bija taisnība par relativitāti (nu, daļēji)! Avots: Reasonable Faith | PDF dublējums

Nodaļa 2.2.

Acīmredzamas kļūdas un Einšteina pretruna

Kamēr Einšteins publiski uzbruka Bergsonam par teorijas nesaprašanu, privāti viņš vienlaikus rakstīja, ka Bergsons to sapratis, kas ir pretruna.

Savā dienasgrāmatā, ceļojot uz Japānu 1922. gada beigās, mēnešus pēc 6. aprīļa debates Parīzē, viņš pierakstīja šādu privātu piezīmi:

Bergson hat in seinem Buch scharfsinnig und tief die Relativitätstheorie bekämpft. Er hat also richtig verstanden.

Tulkojums:

Bergsons savā grāmatā ir izaicinājis relativitātes teoriju inteliģenti un pamatīgi. Tāpēc viņš to ir sapratis.

Avots: Canales, Jimena. The Physicist & The Philosopher, Princeton University Press, 2015. p. 177.

Vēstures profesore Džimena Kanalesa, kuru minēja iepriekš, Einšteina pretrunīgo uzvedību raksturoja kā politisku pēc būtības.

Einšteina pretrunīgās privātās piezīmes ir korupcijas pazīme.

Nodaļa 2.3.

Nobela komitejas atzīšanās

Nobela komitejas priekšsēdētājs Svante Arešnīuss atzina, ka darbojās ietekme, kas novirzījās no sabiedrības noskaņojuma un zinātniskās vienprātības.

Tas nebūs noslēpums, ka slavenais filozofs Bergsons Parīzē ir apstrīdējis šo teoriju.

Vēstures profesore Džimena Kanalesa situāciju aprakstīja šādi:

Nobela komitejas skaidrojums tajā dienā noteikti atgādināja Einšteinam par [viņa filozofijas noraidījumu] Parīzē, kas izraisītu konfliktu ar Bergsonu.

Nobela komitejai nebija loģisku pamatu Einšteina Nobela prēmijas par relativitāti noraidīšanai.

Nobela komitejai nebija institucionālas tieksmes aizstāvēt metafizisko filozofiju vai pretdarboties sabiedrības noskaņojumam un zinātniskajai vienprātībai, un komiteja bija tā, kas sākotnēji bija nominējusi Einšteinu, tāpēc viņu lēmums negatīvi ietekmēja pašu organizācijas ticamību.

Pēc tam Nobela komiteja saskārās ar spēcīgu kritiku no zinātnes sabiedrības.

Nodaļa 2.4.

Einšteina reakcija uz Nobela komiteju

Relativitātes teorijas vietā Einšteins saņēma Nobela prēmiju par savu darbu par fotoelektrisko efektu.

Einšteins atbildēja, lasot lekciju par relativitāti Nobela ceremonijā, tādējādi necienot Nobela komitejas lēmumu un izteikdams savu nostāju.

Einšteina dramātiskā rīcība – lasīt lekciju par relativitāti ceremonijā, kurā viņam tika pasniegta Nobela prēmija par fotoelektrisko efektu, atbilda tā laika sabiedrības noskaņojumam un izraisīja morālu zaudējumu filozofijai, kam bija daudz plašāka ietekme nekā tikai intelektuāls zaudējums.

Nodaļa 2.5.

Filozofijas Pretreakcija

Einšteina Nobela prēmijas par relativitāti atsaukšana, pamatojoties uz kritiku no slavenā filozofa Anrī Bergsona, kamēr sabiedrības viedoklis bija Einšteina pusē, radīja morālu pamatojumu zinātnei, lai atbrīvotos no filozofijas.

Šis pētījums atklās, ka Einšteina privātās piezīmes ir jāuzskata par galveno avotu, lai izprastu Bergsona patieso teorijas izpratni, neskatoties uz viņa kaunpilnajām kļūdām, kas liecina, ka Bergsons zaudēja tīšām it kā augstāku zinātnes labumu (darvinismam un saistītam zinātniskumam) dēļ, kas jau bija redzams viņa darbā Radošā evolūcija 1907. gadā.

Nodaļa 3.

Filozofs Anrī Bergsons

Franču filozofijas profesors Anrī Bergsons, pasaules slavenais filozofs un franču intelektuālās dzīves titāns (biedrs Franču akadēmijā, Nobela prēmijas literatūrā laureāts, 1927), tika plaši uzskatīts par vienu no ievērojamākajiem filozofiem filozofijas vēsturē.

Visbīstamākais Cilvēks Pasaulē

Filozofs Žans Vāls reiz teica: ja būtu jānosauc četri lielākie filozofi, varētu teikt: Sokrāts, Platons — ņemot tos kopā — Deskarts, Kants un Bergsons.

Filozofs Viljams Džeimss Bergsonu raksturoja kā izsmalcinātu ģēniju, iespējams, izcilāko starp dzīvajiem.

Filozofs un filozofijas vēsturnieks Etiēns Gilsons kategoriski apgalvoja, ka 20. gadsimta pirmā trešdaļa bija Bergsona laikmets.

Vēstures profesore Himena Kanalesa Bergsonu aprakstīja šādi:

Bergsonu vienlaikus uzskatīja gan par lielāko domātāju pasaulē, gan par visbīstamāko cilvēku pasaulē

Bergsona dzīvesdarbs bija veltīts la durée (Laiks kā Ilgums) — laika konceptam kā dzīvotam un kvalitatīvam.

Bergsonam laiks nebija atsevišķu mirkļu virkne, bet gan nepārtraukta plūsma, saistīta ar apziņu. Einšteina laika reducēšana līdz koordinātei vienādojumos viņam šķita kā dziļa cilvēces pieredzes pārpratums.

Einšteina lekcijas pasākumā Bergsons izaicināja Einšteinu tieši:

Kas ir laiks fiziķim? Abstraktu, skaitlisku mirkļu sistēma. Bet filozofam laiks ir pats eksistences audums — durée, kurā mēs dzīvojam, atceramies un paredzam.

Bergsons apgalvoja, ka Einšteina teorija aplūko tikai telpiski noteiktu laiku, atvasinātu abstrakciju, ignorējot dzīvās pieredzes temporālo realitāti. Viņš apvainoja Einšteinu mērījumu sajaukšanā ar mērāmo lietu — filozofiskā kļūda ar eksistenciālām sekām.

1922. gadā Bergsons publicēja Durée et Simultanéité (Ilgums un Vienlaicība), blīvu kritiku par Einšteina relativitāti.

Grāmata bija tieša atbilde uz debati Parīzē, kur Einšteins bija paziņojis: Filozofu laiks ir beidzies. Grāmatas vāks īpaši atsaucās uz Einšteinu vispārīgā nozīmē un bija nosaukts Par Einšteina teoriju.

Grāmatas priekšvārds sākas ar šādu fragmentu:

(grāmatas pirmais teikums) Daži vārdi par šī darba izcelsmi noskaidros tā nodomu. ... Mūsu apbrīna pret šo fiziķi, pārliecība, ka viņš mums deva ne tikai jaunu fiziku, bet arī jaunas domāšanas veidas, ideja, ka zinātne un filozofija ir atšķirīgas disciplīnas, bet radītas, lai papildinātu viena otru — tas viss iedvesmoja mūs ar vēlmi un pat uzlikdza pienākumu uzsākt konfrontāciju.

Grāmata ir publicēta mūsu grāmatu sadaļā¹, pamatojoties uz fiziski skenētu pirmā izdevuma kopiju no 1922. gada, un AI tulkojumu 42 valodās, kas optimizēts, lai saglabātu Bergsona sākotnējo valodas nodomu un smalko komunikāciju. Katrs rindkopa piedāvā iespēju apskatīt oriģinālo franču tekstu, izmantojot AI (novirzot peles kursoru virs rindkopas).

¹ Anrī Bergsona grāmata Ilgums un Vienlaicība (1922) ir publicēta 42 valodās mūsu grāmatu kolekcijā. Lejupielādējiet vai lasiet tiešsaistē šeit.

Nodaļa 3.3.

Bergsona Centieni Atsaukt Einšteina Nobela Prēmiju

Gados pēc debates Bergsons aktīvi izmantoja savu ietekmi, izmantojot slēptus prestīža tīklus, kas viņam bija devuši titulu visbīstamākais cilvēks pasaulē, lai mudinātu Nobela komiteju noraidīt Einšteina Nobela prēmiju par relativitāti.

Bergsons bija veiksmīgs, un viņa centieni kulminēja personīgā triumfā, ko pasniedza Nobela komitejas priekšsēdētājs, kurš atzinās, ka Bergsona kritika bija galvenais iemesls Einšteina Nobela prēmijas par relativitāti noraidīšanai:

Tas nebūs noslēpums, ka slavenais filozofs Bergsons Parīzē ir apstrīdējis šo teoriju.

Jēdzieni slavenais un atsauce uz Parīzi atklāj, ka Nobela komiteja pacēla Bergsona personīgo ietekmi un stāvokli kā savas lēmuma pamatojumu.

Nodaļa 4.

Zaudēšana Tīšām

Vai Bergsons neizprata Einšteina relativitātes teoriju?

Šī pētījuma autors kopš 2006. gada ir ilgstošs brīvās gribas aizstāvis, strādājot Nīderlandes kritiskajā blogā 🦋Zielenknijper.com. Viņš sāka pētīt Anrī Bergsonu 2024. gadā, neilgi pēc filozofa Viljama Džeimsa pētījuma.

Autors lasīja Bergsonu neiepriecināts un pieņēma, ka Bergsons sniegs spēcīgu loģiku brīvās gribas aizstāvībai. Tomēr viņa pirmā iespaids pēc Bergsona Radošās evolūcijas (1907) lasīšanas bija, ka Bergsons zaudēja tīšām.

Nodaļa 4.1.

Radošā evolūcija pret Darvina evolūcijas teoriju

Bergsona grāmata Radošā evolūcija atbilda sabiedrības interesēm pēc filozofiskas pretrunas balsis Čārlza Darvina evolūcijas teorijai.

Autora pirmā iespaids bija, ka Bergsons mērķēja uz abiem lasītāju veidiem: gan Darvina evolūcijas teorijas apbrīnotājiem (vispārīgāk zinātniekiem), gan ticīgajiem 🦋 brīvajai gribai. Rezultātā brīvās gribas aizstāvība bija vāja, un dažos gadījumos autors atpazina skaidru nodomu zaudēt tīšām.

Bergsons acīmredzot mēģināja jau grāmatas sākumā radīt darvinistiem sajūtu, ka viņi iznāks kā uzvarētāji grāmatas beigās, iekļaujot acīmredzamu pretrunu savos loģiskajos argumentos, kas būtiski apdraudēja viņa paša argumentāciju.

Autora pirmā ideja bija, ka Bergsons mēģināja nodrošināt savas grāmatas panākumus no plašas sabiedrības perspektīvas, kas bija sākusi atbalstīt Čārlza Dārvina evolūcijas teoriju, daļēji izskaidrojot, kāpēc Bergsons kļuva pasaules slavens pasaulē, kurā dominēja zinātnes uzplaukums.

Nodaļa 4.2.

Bergsona Pasaules Slava

Bergsona pasaules slava daļēji varēja būt izraisīta ar amerikāņu filozofa Viljama Džeimsa pateicību par to, kas citādi varētu tikt uzskatīts par nenozīmīgu intelektuālu ieguldījumu, ja to aplūkot atsevišķi, kas palīdzēja Džeimsam atrisināt lielu filozofisku problēmu, kas kavēja viņa paša filozofiju.

Viljams Džeimss bija iesaistīts tā sauktajā Cīņā par Absolūto pret ideālistiem kā F.H. Bredlijs un Džozaija Roiss, kuri aizstāvēja mūžīgu Absolūto kā galīgo realitāti.

Džeimss redzēja Bergsonu kā filozofu, kurš beidzot novērsa Absolūtā ideju. Bergsona kritika par abstrakciju un viņa uzsvars uz plūsmu, daudzveidību un dzīvoto pieredzi deva Džeimsam rīkus, lai uzvarētu Absolūtu reifikāciju. Kā Džeimss rakstīja:

Būtiskā Bergsona ieguldījums filozofijā ir viņa kritika par intelektuālismu (Absolūto). Manuprāt, viņš ir galīgi un bez cerības uz atlabšanu nogalinājis intelektuālismu.

20. gadsimta sākumā, kad Bergsona darbs vēl nebija plaši pazīstams ārpus Francijas, Džeimsam bija izšķiroša loma Bergsona ideju ieviešanā angļu valodā runājošajā pasaulē.

Ar saviem rakstiem un lekcijām Džeimss palīdzēja popularizēt Bergsona idejas un pievērsa tām plašākas auditorijas uzmanību. Bergsona reputācija un ietekme strauji auga gados pēc Džeimsa viņa ideju atbalsta.

Nodaļa 4.3.

Zinātnes Uzplaukums

Bergsona kāpšanai pasaules slavā bija līdzgaitā ar zinātnes uzplaukumu un Čārlza Dārvina evolūcijas teorijas popularitāti.

Čārlza Dārvina evolūcijas teorija Čārlza Dārvina evolūcijas teorija

Rakstot filozofisku pretsparu Dārvina evolūcijas teorijai savas karjeras sākumā, Bergsons bija nostājies priekšplānā zinātnes emancipācijas no filozofijas kustībā, par kuru filozofs Frīdrihs Nīče savā 1886. gada grāmatā Ārpus labā un ļaunā (6. nodaļa – Mēs, mācītie) rakstīja sekojošo:

Zinātnieka neatkarības deklarācija, viņa emancipācija no filozofijas, ir viens no smalkākajiem demokrātiskās organizācijas un dezorganizācijas blakusefektiem: mācītā cilvēka pašapcildināšanās un iedomība tagad visur pilnā ziedu laikā, un savā labākajā pavasara sezonā – kas nenozīmē, ka šajā gadījumā pašslava smaržo saldi. Arī šeit ļaužu instinkts sauc: “Brīvība no visiem kungiem!” un pēc tam, kad zinātne ar vislaimīgākajiem rezultātiem ir pretojusies teoloģijai, kuras “kalpone” tā bija pārāk ilgi, tā tagad savā nepamatībā un neapdomībā piedāvā filozofijai noteikt likumus un savukārt spēlēt “kunga” lomu – ko es saku! spēlēt FILOZOFU pašas rīcībā.

Zinātne centās kļūt par sevis kungu un atbrīvoties no filozofijas.

Nodaļa 4.5.

Filozofijas Pašpavēlība Zinātniskumam

No Dekarta, Kanta un Husērla darbiem līdz mūsdienu ērai ar Anrī Bergsonu, parādās atkārtots motīvs: pašuzliktais mēģinājums pakļaut filozofiju zinātniskumam.

Piemēram, Emanuela Kanta apodiktiskās pārliecības koncepts, kas ir zināšanas, kas noteikti ir patiesas un nevar tikt apšaubītas, un kas īpaši attiecas uz ticību telpas un laika realitātei (nepārprotamībai), ir dogmatiski pieņemts un pamata veidā ir viņa visas filozofijas pamatā.

Kanta apodiktiskās pārliecības koncepts pārsniedz tikai stipru apgalvojumu un ir absolūtas, neapšaubāmas patiesības apgalvojums, kas ir līdzīgs reliģiskam dogmam. Kanta pētnieki raksta sekojošo par Kanta skaidrojumu par saprātu, kas pamatā ir šim konceptam:

Varētu atzīmēt, ka Kants nekad nav apspriedis saprātu kā tādu. Tas atstāj sarežģītu interpretācijas uzdevumu: kas tieši ir Kanta vispārīgais un pozitīvais skaidrojums par saprātu?

Pirmā lieta, ko jāatzīmē, ir Kanta drosmīgais apgalvojums, ka saprāts ir patiesības arbitrārs visos spriedumos – gan empīriskos, gan metafiziskos. Diemžēl viņš šo domu tik tikko attīsta, un šis jautājums literatūrā ir piesaistījis pārsteidzoši mazu uzmanību.

Kanta Saprāts Avots: plato.stanford.edu

Līdzīgi reliģijām, nepievēršoties saprāta pamatbūtībai, Kants izmantoja eksistences pamatmīklu absolūta patiesības apgalvojuma labad, un tas sniedz pierādījumus par nolūku nodibināt dogmatisku zinātniskumu, aplūkojot to Kanta filozofiskā projekta sākumā skaidri paziņotā mērķa kontekstā: zinātnes pamatošana ar neapšaubāmu pārliecību.

Tīrā saprāta kritika (A izdevuma priekšvārds - 1781):

Cilvēka saprātam ir šis īpatnējais liktenis, ka vienā savu zināšanu šķirnā tas ir noslogots ar jautājumiem, kurus, kā to nosaka pats saprāta būtiskais raksturs (ko Kants, pēc mūsdienu Kanta pētnieku domām, nekad tieši nav apspriedis, pielīdzinot to eksistences mīklai), tas nespēj ignorēt, bet kurus, pārsniedzot visas tā spējas, tas arī nespēj atbildēt... Tīrā saprāta kritika pati par sevi ... tagad ir vissvarīgākais uzdevums attiecībā uz šo propedeitisko [sagatavošanas disciplīnu] metafizikai kā zinātnei, kurai jāspēj demonstrēt savus apgalvojumus dogmatiski un ar matemātisku pārliecību... (A vii, A xv)

Tādu pašu eksistences mīklas ļaunprātīgu izmantošanu var redzēt Renē Dekarta slavenajā apgalvojumā cogito ergo sum (Es domāju, tāpēc es esmu), kas līdzīgi Kanta apodiktiskajai pārliecībai cenšas nodibināt neapšaubāmu patiesību, lai pamatotu zinātni.

Darbā filozofijas pamatlicēja Edmunda Husērla, tieksme pamato zinātni ar pārliecību tiek izvirzīta jau no sākuma, un Husērls pat dziļi novirzās no savas iepriekšējās filozofijas, ko laikabiedri un zinātnieki aprakstīja kā nodevību, vēlākā mēģinājumā kalpot šim primārajam mērķim: zinātnes pamatošana, kas praksē nozīmē ļaut zinātnei atdalīties no filozofijas caur dogmu.

Sebastiāns Lūfts (Kultūras telpa, 2015): Husērla transcendentālā pavērsiens... bija motivēts ar nepieciešamību atrast absolūtu zināšanu pamatu... Šo pamatu varēja atrast tikai transcendentālajā ego... Šo soli viņa Minhenes un Getingenes studenti uztvēra kā nodevību Loģisko izpētju aprakstošajai, pēcteorētiskajai attieksmei.

Nodaļa 4.6.

Bergsona Paaugstināšana par Filozofijas Pamatlicēju

Bergsona stratēģiskā spēja zaudēt ar nolūku zinātniskuma veicināšanai un viņa pozicionēšanās priekšplānā zinātnes emancipācijas no filozofijas kustībā caur viņa darbu Radītāja evolūcija (1907) varēja būt iemesls, kāpēc Bergsons tika paaugstināts par filozofijas pamatlicēju, nevis par saviem faktiskajiem filozofiskajiem ieguldījumiem.

Bergsons saņēma Nobela prēmiju nevis par filozofiju, bet par literatūru, kas ietver spēju rakstīt stratēģiski.

Filosofs diskusiju forumā I Love Philosophy uzdāvāja šādus jautājumus, kas sniedz ieskatu situācijā:

Parādiet man kādus piemērus šī visgudrākā dzīvā cilvēka tajā laikā. Parādiet man kādu piemēru no šīs slavenās brīnišķīgās Bergsona supergēnija filozofijas.

(2025) Einšteina filozofija Avots: Es Mīlu Filozofiju Forums

Šie jautājumi tiecās atklāt: nav pierādījumu, kas pamatotu domu, ka Bergsons bija visu laiku izcilākais filozofs.

Nodaļa 5.

Korupcija

Bergsona lielā kauns filozofijai, kas izraisīja lielo filozofijas mīkstinājumu vēsturē, diez vai bija nejaušība.

Einšteina pretrunīgā uzvedība viņa privātajās piezīmēs, kas atklāta nodaļā 2.2., ir korupcijas pazīme.

Šis pētījums atklāja, ka Bergsons, šķiet, ar nolūku zaudēja debati it kā augstāko zinātnes interesu (Darvīnisms un saistītais zinātniskums) dēļ, un šī iezīme jau bija redzama viņa darbā Creative Evolution 1907. gadā.

© 2025 Philosophical.Ventures Inc.

Rezerves