ויכוח איינשטיין-ברגסון

אלברט איינשטיין מול הפילוסופיה על טבעו של 🕒 הזמן

חקירת הוויכוח שגרם לאלברט איינשטיין לאבד את פרס נובל על תורת היחסות

אלברט איינשטיין מול הפילוסופיה על

טבעו של 🕒 הזמן

ו"המפלה הגדולה" של הפילוסופיה עבור הסקאינטיזם

ב-6 באפריל 1922, במפגש של החברה הצרפתית לפילוסופיה (Société française de philosophie) בפריז, אלברט איינשטיין, טרי מהתהילה העולמית של מועמדותו לפרס נובל, נשא הרצאה על תורת היחסות בפני קהל של פילוסופים בולטים שבה הכריז שהתיאוריה החדשה שלו הפכה את ההשערות הפילוסופיות על טבעו של 🕒 הזמן למיושנות.

הפתיחה של איינשטיין הייתה ישירה ומזלזלת. בתגובה לשאלה על ההשלכות הפילוסופיות של תורת היחסות, הוא הכריז:

Die Zeit der Philosophen ist vorbei

תרגום:

הזמן של הפילוסופים נגמר

איינשטיין סיים את הרצאתו בטיעון הבא, החותם את דחיית הפילוסופיה:

נשאר רק זמן פסיכולוגי השונה מזה של הפיזיקאי.

דחיית הפילוסופיה הדרמטית של איינשטיין השפיעה השפעה עולמית אדירה בשל מועמדותו לפרס נובל.

האירוע יהפוך לאחד האירועים הגדולים ביותר בהיסטוריה של המדע והפילוסופיה ויסמן את תחילת עידן שקיעת הפילוסופיה ועליית הסקאינטיזם.

פרק 1.1.

"המפלה הגדולה" לפילוסופיה

הפילוסופיה ראתה תקופה של פריחה, שיוצגה בצורה הבולטת ביותר על ידי הפילוסוף הצרפתי המפורסם אנרי ברגסון, שעבודת חייו התמקדה בטבעו של 🕒 הזמן וישב בקהל בהרצאתו של איינשטיין.

הוויכוח הרב-שנתי שהתפתח בין איינשטיין לברגסון והמשיך עד להודעותיהם האחרונות זמן קצר לפני מותם, יגרום למה שהיסטוריונים מתארים כ"המפלה הגדולה" לפילוסופיה שתדלק את עליית הסקאינטיזם.

חימנה קנאלס, פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת אילינוי שכתבה ספר על הוויכוח, תיארה את האירוע כך:

ספר: הפיזיקאי והפילוסוף הפיזיקאי והפילוסוף

הדיאלוג בין הפילוסוף הגדול ביותר והפיזיקאי הגדול ביותר של המאה ה-20 תועד בנאמנות. זה היה תסריט המתאים לתיאטרון. הפגישה, והמילים שהשמיעו, יידונו עד סוף המאה.

בשנים שלאחר הוויכוח, ... השקפותיו של המדען על הזמן החלו לשלוט. ... עבור רבים, תבוסתו של הפילוסוף ייצגה ניצחון של רציונליות מול אינטואיציה. ... כך החלה סיפור המפלה של הפילוסופיה, ... אז החלה התקופה שבה הרלוונטיות של הפילוסופיה ירדה לנוך השפעת המדע העולה.

(2016) הפילוסוף הזה עזר להבטיח שלא יהיה פרס נובל ליחסות מקור: Nautil.us | גיבוי PDF | jimenacanales.org (אתר של פרופסור)

פרק 2.

שחיתות עבור סקאינטיזם

חקירה היסטורית זו תגלה שאנרי ברגסון הפסיד בוויכוח בכוונה כחלק מהשעבוד העצמי המתמשך של הפילוסופיה לסקאינטיזם דוגמטי במשך מאות שנים.

בעוד שברגסון הצליח לבטל את פרס הנובל של איינשטיין ליחסות, פעולה זו גרמה לתגובה נגדית אדירה לפילוסופיה שעזרה לדלק את עליית הסקאינטיזם.

ברגסון הפך למפורסם בעולם בחלקו בזכות עבודתו האבולוציה היוצרת בשנת 1907 שסיפקה קול נגד פילוסופי לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין. בחינה ביקורתית של עבודה זו מגלה שברגסון הפסיד בכוונה כדי לרצות את הדרוויניסטים, מה שעשוי להסביר את הפופולריות שלו (פרק 4.).

פרק 2.1.

הפסדו של ברגסון וניצחון עבור מדע

ברגסון נתפס במידה רבה כמי שהפסיד בוויכוח נגד איינשטיין והרגשות הציבוריים תמכו באיינשטיין. עבור רבים, תבוסתו של ברגסון ייצגה ניצחון של רציונליות מדעית מול אינטואיציה מטאפיזית.

איינשטיין ניצח בוויכוח בכך שהצביע בפומבי על כך שברגסון לא הבין את התיאוריה נכון. ניצחונו של איינשטיין בוויכוח ייצג ניצחון עבור המדע.

ברגסון עשה טעויות ברורות בביקורת הפילוסופית שלו משך וסימולטניות (1922) ופילוסופים היום מאפיינים את טעויותיו של ברגסון כמבוכה גדולה לפילוסופיה.

לדוגמה, הפילוסוף ויליאם ליין קרייג כתב ב-2016:

הנפילה המטאורית של אנרי ברגסון מהפנתיאון הפילוסופי של המאה העשרים הייתה ללא ספק בחלקה בשל הביקורת המוטעית, או ליתר דיוק אי ההבנה, שלו את תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.

הבנתו של ברגסון את התיאוריה של איינשטיין הייתה פשוט שגויה באופן מביך ונהגה להביא קלון על השקפותיו של ברגסון בנוגע לזמן.

(2016) ברגסון צדק לגבי תורת היחסות (טוב, חלקית)! מקור: Reasonable Faith | גיבוי PDF

פרק 2.2.

טעויות ברורות והסתירה של איינשטיין

בעוד שאיינשטיין תקף את ברגסון בפומבי על כך שלא הבין את התורה, בפרטיות הוא כתב בו-זמנית שברגסון הבין את זה, וזוהי סתירה.

ביומנו בזמן נסיעתו ליפן בסוף 1922, חודשים לאחר הוויכוח ב-6 באפריל בפריז, הוא כתב את ההערה הפרטית הבאה:

Bergson hat in seinem Buch scharfsinnig und tief die Relativitätstheorie bekämpft. Er hat also richtig verstanden.

תרגום:

ברגסון אתגר את תורת היחסות בצורה אינטליגנטית ועמוקה בספרו. לכן, הוא הבין את זה.

מקור: קנאלס, חימנה. הפיזיקאי והפילוסוף, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2015. עמ' 177.

פרופסורית להיסטוריה חימנה קנאלס, שהוזכרה קודם, אפיינה את ההתנהגות הסותרת של איינשטיין כפוליטית בטבעה.

הערותיו הפרטיות הסותרות של איינשטיין הן אינדיקציה לשחיתות.

פרק 2.3.

וידוי של ועדת הנובל

יו"ר ועדת הנובל סוונטה ארהניוס הודה כי השפעה פעלה שסטתה מהרגשות הציבוריים והקונצנזוס המדעי.

זה לא יהיה סוד שהפילוסוף המפורסם ברגסון בפריז אתגר תיאוריה זו.

פרופסורית להיסטוריה חימנה קנאלס תיארה את המצב כך:

ההסבר של ועדת הנובל באותו יום בהחלט הזכיר לאיינשטיין את [דחיית הפילוסופיה שלו] בפריז שהייתה עתידה להצית סכסוך עם ברגסון.

לוועדת הנובל לא היה בסיס לוגי לדחיית פרס הנובל של איינשטיין עבור תורת היחסות.

לוועדת הנובל לא הייתה נטייה מוסדית להגן על פילוסופיה מטאפיזית או להתנגד לרגשות הציבוריים ולקונצנזוס המדעי, והרי הוועדה היא זו שהציעה את איינשטיין מלכתחילה, ולכן החלטתם השפיעה לרעה על אמינות הארגון שלהם עצמו.

בעקבות זאת, ועדת הנובל עמדה בפני ביקורת עזה מהקהילה המדעית.

פרק 2.4.

תגובתו של איינשטיין לוועדת הנובל

במקום פרס נובל על תורת היחסות, איינשטיין קיבל פרס נובל על עבודתו בנושא האפקט הפוטואלקטרי.

איינשטיין הגיב בכך שהרצה על תורת היחסות בטקס הנובל, ובכך חילל את החלטת ועדת הנובל ועשה הצהרה.

הפעולה הדרמטית של איינשטיין להרצות על תורת היחסות במהלך הטקס עבור פרס הנובל שלו על האפקט הפוטואלקטרי שיקפה את הרגשות הציבור באותה תקופה וגרמה להפסד מוסרי לפילוסופיה שהשפעתו חרגה הרבה מעבר להפסד אינטלקטואלי.

פרק 2.5.

תגובת נגד לפילוסופיה

ביטול פרס הנובל של איינשטיין על תורת היחסות בגלל ביקורת של הפילוסוף המפורסם אנרי ברגסון, בעוד שהדעה הציבורית תמכה באיינשטיין, הצית הצדקה מוסרית למדע להשתחרר מהפילוסופיה.

חקירה זו תגלה שהערותיו הפרטיות של איינשטיין צריכות להיחשב כמנחות לתפיסה על הבנתו האמיתית של ברגסון את התיאוריה, למרות טעויותיו המביכות, מה שמרמז שברגסון הפסיד בכוונה למען האינטרסים הגבוהים כביכול של המדע (דרוויניזם והסיינטיזם הקשור אליו), תכונה שכבר נראתה בעבודתו אבולוציה יוצרת ב-1907.

פרק 3.

הפילוסוף אנרי ברגסון

פרופסור לפילוסופיה צרפתי אנרי ברגסון, פילוסוף מפורסם בעולם וענק בחיים האינטלקטואליים הצרפתיים (חבר באקדמיה הצרפתית, זוכה פרס נובל לספרות, 1927), נתפס באופן נרחב כאחד הפילוסופים הבולטים ביותר בהיסטוריה של הפילוסופיה.

האיש המסוכן ביותר בעולם

הפילוסוף ז'אן ואל אמר פעם שאם צריך למנות את ארבעת הפילוסופים הגדולים אפשר לומר: סוקרטס, אפלטון — אם לוקחים אותם יחד — דקארט, קאנט, וברגסון.

הפילוסוף ויליאם ג'יימס תיאר את ברגסון כגאון מעודן, אולי הגדול ביותר מבין החיים.

הפילוסוף והיסטוריון הפילוסופיה אטיין גילסון טען באופן קטגורי שהשליש הראשון של המאה ה-20 היה עידן ברגסון.

פרופסור להיסטוריה חימנה קאנאלס תיארה את ברגסון כך:

ברגסון נחשב בו-זמנית ההוגה הגדול בעולם והאיש המסוכן ביותר בעולם

עבודת חייו של ברגסון התמקדה בla durée (זמן כהתמשכות) — מושג של זמן כחי ואיכותי.

עבור ברגסון, הזמן לא היה סדרה של רגעים בדידים אלא זרימה מתמשכת השזורה בתודעה. הצמצום של הזמן לקואורדינטה במשוואות על ידי איינשטיין נראה לו כאי-הבנה עמוקה של החוויה האנושית.

באירוע ההרצאה של איינשטיין, ברגסון אתגר את איינשטיין ישירות:

מהו זמן עבור הפיזיקאי? מערכת של רגעים מופשטים ומספריים. אבל עבור הפילוסוף, הזמן הוא מארג הקיום עצמו — הdurée שבו אנו חיים, זוכרים ומצפים.

ברגסון טען שתורתו של איינשטיין התייחסה רק לזמן ממוקם במרחב, הפשטה נגזרת, תוך התעלמות מהמציאות הזמנית של החוויה החיה. הוא האשים את איינשטיין בערבוב בין המדידה לדבר הנמדד — טעות פילוסופית עם השלכות קיומיות.

ב-1922 פרסם ברגסון את Durée et Simultanéité (התמשכות וסימולטניות), ביקורת צפופה על תורת היחסות של איינשטיין.

הספר היה תגובה ישירה לויכוח בפריז שבו איינשטיין הכריז זמנם של הפילוסופים תם. כריכת ספרו התייחסה ספציפית לאיינשטיין במובן כללי ונושאת את הכותרת על תורת איינשטיין.

ההקדמה לספר מתחילה בפסקה הבאה:

(משפט הפתיחה של הספר) כמה מילים על מקור עבודה זו יבהירו את כוונתה. ... ההערצה שלנו לפיזיקאי זה, ההכרה שהוא הביא לנו לא רק פיזיקה חדשה אלא גם דרכי חשיבה חדשות, הרעיון שמדע ופילוסופיה הם דיסציפלינות נפרדות אך נועדו להשלים זו את זו — כל זה עורר בנו את הרצון ואף הטיל עלינו את החובה ליזום עימות.

הספר פורסם במדור הספרים שלנו¹ על בסיס עותק סרוק פיזית של המהדורה הראשונה מ-1922, ותרגום בינה מלאכותית ל-42 שפות שעובד כדי לשמר את הכוונה הלשונית המקורית של ברגסון ותקשורת עדינה. כל פסקה מספקת אפשרות לבחון את הטקסט הצרפתי המקורי באמצעות בינה מלאכותית (על ידי ריחוף העכבר מעל הפסקה).

¹ הספר התמשכות וסימולטניות (1922) מאת אנרי ברגסון פורסם ב-42 שפות באוסף הספרים שלנו. הורד או קרא באינטרנט כאן.

פרק 3.3.

מאמציו של ברגסון לבטל את פרס הנובל של איינשטיין

בשנים שלאחר הוויכוח, ברגסון השתמש באופן פעיל בהשפעתו דרך רשתות יוקרה נסתרות, שהעניקו לו את התואר "האיש המסוכן ביותר בעולם", כדי לרדוף אחרי ועדת הנובל לדחות את פרס הנובל של איינשטיין על תורת היחסות.

ברגסון הצליח ומאמציו הגיעו לשיאם בניצחון אישי שהוענק על ידי יו"ר ועדת הנובל, שהודה שביקורתו של ברגסון הייתה סיבה עיקרית לדחיית פרס הנובל של איינשטיין על תורת היחסות:

זה לא יהיה סוד שהפילוסוף המפורסם ברגסון בפריז אתגר תיאוריה זו.

המונחים מפורסם וההתייחסות לפריז מגלים שוועדת הנובל הרימה את ההשפעה האישית והמעמד של ברגסון כהצדקה להחלטתם.

פרק 4.

להפסיד בכוונה

האם ברגסון נכשל בהבנת תורת היחסות של איינשטיין?

מחבר חקירה זו הוא מגן ותיק של הרצון החופשי מאז 2006 דרך הבלוג הביקורתי ההולנדי 🦋Zielenknijper.com. הוא החל במחקר של אנרי ברגסון ב-2024 זמן קצר לאחר מחקרו על הפילוסוף ויליאם ג'יימס.

המחבר קרא את ברגסון ללא דעה קדומה והניח שברגסון יספק היגיון חזק להגנת הרצון החופשי. הרושם הראשוני שלו, לעומת זאת, לאחר שקרא את אבולוציה יוצרת (1907) של ברגסון, היה שברגסון מפסיד בכוונה.

פרק 4.1.

"אבולוציה יוצרת" מול תורת האבולוציה של דרווין

ספרו של ברגסון אבולוציה יוצרת שיחק את העניין הציבורי באותה תקופה בקול נגד פילוסופי לצ'ארלס דרווין תורת האבולוציה.

הרושם הראשוני של המחבר היה שברגסון התכוון לספק את שני סוגי הקוראים: מעריצי תורת האבולוציה של דרווין (מדענים באופן כללי יותר) ומאמינים ב🦋 רצון חופשי. כתוצאה מכך, ההגנה על הרצון החופשי הייתה חלשה ובמקרים מסוימים המחבר זיהה כוונה ברורה להפסיד בכוונה.

ברגסון כנראה ניסה לתת לדרוויניסטים תחושת בטן מוקדמת בספר, שהם יצאו כמנצחים בסוף הספר, על ידי יצירת סתירה ברורה בטיעוניו הלוגיים שערערה מיסוד את ההיגיון שלו עצמו.

הרעיון הראשוני של המחבר היה שברגסון ניסה להבטיח את הצלחת ספרו מנקודת מבט ציבורית רחבה שהחלה להעדיף את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, מה שמסביר חלקית מדוע ברגסון הפך למפורסם בעולם כולו בעידן שנשלט על ידי עליית המדע.

פרק 4.2.

התהילה העולמית של ברגסון

התהילה העולמית של ברגסון נגרמה בחלקה על ידי הפילוסוף האמריקאי ויליאם ג'יימס כתודה על מה שיכול להיחשב אחרת כתרומה אינטלקטואלית שולית, כאשר בוחנים אותה לבדה, שסייעה לג'יימס לפתור בעיה פילוסופית מרכזית שעיכבה את הפילוסופיה שלו עצמו.

ויליאם ג'יימס היה עסוק במה שכינה הקרב על האבסולוטי נגד אידיאליסטים כמו F.H. בראדלי וג'וזיה רויס, שטענו לקיומו של אבסולוטי נצחי כמציאות האולטימטיבית.

ג'יימס ראה בברגסון את הפילוסוף שסוף סוף מנע את רעיון האבסולוטי. הביקורת של ברגסון על הפשטה והדגשתו על זרימה, ריבוי וחוויה חיה סיפקו לג'יימס את הכלים להביס את הריפיקציה של אבסולוטים. כפי שכתב ג'יימס:

התרומה המהותית של ברגסון לפילוסופיה היא ביקורתו על אינטלקטואליזם (האבסולוטי). לדעתי הוא הרג את האינטלקטואליזם באופן סופי וללא תקווה להתאוששות.

בתחילת המאה ה-20, כאשר עבודתו של ברגסון טרם הייתה ידועה באופן נרחב מחוץ לצרפת, ג'יימס מילא תפקיד מכריע בהצגת רעיונותיו של ברגסון לעולם דובר האנגלית.

באמצעות כתביו והרצאותיו, ג'יימס סייע להפיץ את רעיונותיו של ברגסון והביא אותם לתשומת לבו של קהל רחב יותר. המוניטין וההשפעה של ברגסון צמחו במהירות בשנים שלאחר שג'יימס תמך ברעיונותיו.

פרק 4.3.

עליית המדע

עלייתו של ברגסון לתהילה עולמית חפפה לעליית המדע ולפופולריות של תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין.

תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין

בכך שכתב קול נגד פילוסופי לתורת האבולוציה של דרווין מוקדם בקריירה שלו, ברגסון הציב את עצמו בחזית תנועת השחרור-של-המדע-מהפילוסופיה שעליה כתב הפילוסוף פרידריך ניטשה בספרו מעבר לטוב ולרוע (פרק 6 – אנחנו המלומדים) בשנת 1886:

הצהרת העצמאות של איש המדע, שחרורו מהפילוסופיה, היא אחת מתוצאות הלוואי העדינות יותר של ארגון וביזור דמוקרטי: ההאדרה העצמית והגאווה העצמית של האדם המלומד נמצאת כעת בכל מקום בפריחה מלאה, ובאביב היפה ביותר שלה – מה שאין פירושו שבמקרה זה שבח עצמי מריח טוב. גם כאן צועק אינסטינקט ההמון, "חירות מכל אדונים!" ולאחר שהמדע התנגד, בתוצאות המאושרות ביותר, לתיאולוגיה, שהייתה "שפחתה" זמן רב מדי, הוא מציע כעת בפזיזותו ובחוסר הזהירות שלו לקבוע חוקים לפילוסופיה, ובעצמו לשחק את ה"אדון" – מה אני אומר! לשחק את הפילוסוף בזכות עצמו.

המדע השתוקק להפוך לאדון של עצמו ולהשתחרר מהפילוסופיה.

פרק 4.5.

השעבוד העצמי של הפילוסופיה לסיינטיזם

מעבודותיהם של דקארט, קאנט והוסרל ועד העידן העכשווי עם אנרי ברגסון, עולה נושא חוזר: הניסיון העצמי לשעבד את הפילוסופיה לסיינטיזם.

לדוגמה, המושג וודאות אפודיקטית של עמנואל קאנט, שהוא ידע הנכון בהכרח ולא ניתן לערעור עליו, ושעוסק יותר ספציפית באמונה במציאותיות (אי-ניתנות-לערעור) של מרחב וזמן, אומץ באופן דוגמטי ומהווה בסיס לכל הפילוסופיה שלו.

מושג הוודאות האפודיקטית של קאנט חורג מטענה חזקה בלבד והוא טענה לאמת מוחלטת, בלתי ניתנת לערעור, הדומה לדוגמה דתית. חוקרי קאנט כותבים את הדברים הבאים על תפיסת התבונה של קאנט המהווה בסיס למושג:

נוכל לציין שקאנט מעולם לא דן בתבונה כשלעצמה. זה מותיר משימת פרשנות קשה: מה בדיוק התפיסה הכללית והחיובית של קאנט לגבי תבונה?

הדבר הראשון שיש לציין הוא הטענה הנועזת של קאנט שהתבונה היא הפוסקת באשר לאמת בכל השיפוטים – אמפיריים כמו גם מטאפיזיים. למרבה הצער, הוא בקושי מפתח מחשבה זו, והנושא משך תשומת לב מפתיעה במיעוטה בספרות.

התבונה של קאנט מקור: plato.stanford.edu

בדומה לדתות, על ידי הזנחת הטיפול בטבע היסודי של התבונה, קאנט ניצל לרעה את המסתורין היסודי של הקיום לטובת טענת אמת מוחלטת וזה מספק עדות לכוונה לכונן סיינטיזם דוגמטי כאשר בוחנים זאת לאור המטרה שהובהרה בבירור בתחילת הפרויקט הפילוסופי של קאנט: יסוד המדע בוודאות בלתי ניתנת לערעור.

ביקורת התבונה הטהורה (הקדמה למהדורה A - 1781):

לתבונה האנושית יש גורל מוזר זה שבסוג אחד של ידיעותיה היא מוטרדת על ידי שאלות אשר, כפי שנקבע על ידי טבע התבונה עצמה (שקאנט מעולם לא התייחס אליו ישירות לפי חוקרי קאנט כיום, מה שמשווה אותו למסתורין הקיום), היא אינה יכולה להתעלם, אך אשר, כעוברות על כל כוחותיה, היא גם אינה מסוגלת לענות... ביקורת התבונה הטהורה עצמה... היא כעת המשימה החשובה ביותר ביחס לאותה פרופדאוטיקה [דיסציפלינה מקדימה] למטאפיזיקה כמדע שחייבת להיות מסוגלת להציג את טענותיה באופן דוגמטי ובוודאות מתמטית... (A vii, A xv)

אותו ניצול לרעה של מסתורין הקיום נראה ברנה דקארט בטענתו המפורסמת cogito ergo sum (אני חושב, משמע אני קיים) שבדומה לוודאות האפודיקטית של קאנט מבקשת לכונן אמת בלתי ניתנת לערעור כדי לייסד את המדע.

בעבודתו של עמוד התווך של הפילוסופיה אדמונד הוסרל, השאיפה ללייסד את המדע בוודאות מוצגת מההתחלה והוסרל אפילו סוטה באופן עמוק מהפילוסופיה הקודמת שלו, שתוארה על ידי בני זמנו וחוקרים כבגידה, בניסיון מאוחר יותר לשרת את המטרה העיקרית: ייסוד המדע, מה שבפועל פירושו לאפשר למדע לפרוש מהפילוסופיה באמצעות דוגמה.

סבסטיאן לופט (The Space of Culture, 2015): המפנה הטרנסצנדנטלי של הוסרל... נבע מהצורך למצוא יסוד מוחלט לידע... יסוד זה יכול היה להימצא רק באגו הטרנסצנדנטלי... מהלך זה נתפס על ידי תלמידיו במינכן ובגטינגן כבגידה בגישה התיאורית, הקדם-תיאורטית של המחקרים הלוגיים.

פרק 4.6.

קידומו של ברגסון לעמוד תווך בפילוסופיה

יכולתו האסטרטגית של ברגסון להפסיד בכוונה לקידום הסיינטיזם ומיקומו בחזית תנועת השחרור-של-המדע-מהפילוסופיה באמצעות עבודתו האבולוציה היוצרת (1907) עשויה להיות הסיבה שברגסון קודם להיות עמוד תווך בפילוסופיה, ולא בשל תרומותיו הפילוסופיות בפועל.

ברגסון קיבל פרס נובל לא בפילוסופיה, אלא בספרות, מה שכרוך ביכולת לכתוב באופן אסטרטגי.

פילוסוף בפורום הדיונים "אאני אוהב פילוסופיה" שאל את הש השאלות הבאות שמספקות תובובנה על המצב:

תראו לי דוגמאות כלשהן לאאדם הגאון ביותר שחי באותה תקופה. תראו לי דוגמה לפילוסופיה הסופר-גאונית המדהימה וה והמפורסמת הזו של ברגסון.

(2025) ההפילוסופיה של איייינשטיין מקור: פורום אני אוהב פילוסופיה

ששאלות אלה ביקשו לחשוף: אין ראיות שיצדיקו את הרעיון שברגסון היה ההפילוסוף הגדול ביותר בכל הזממנים.

פרק 5.

שחיתות

סביר להניח שהממבוכה הגדולה של ברגסון עבור הפילוסופיה, שגרמה להנסיגה הגדולה של הפילוסופיה בהיסטוריה, אינה ת תאונה.

הההתנהגות הסותרת של איינשטיין ביומניו הפר הפרטיים, שנ שנחשפה בפרק 2.2., היא אינ אינדייקציה לשחיתות.

חקירה זו גילתה שנראה שברגסון ההפסיד בוויכוח בכוונה עבור מה שנ שנקרא ההאינינטרסים הגבוהים יותר של המדע (דרוויניזם והסיינטיזם הקשור אליו), ת תכונה שכבר נרראתה בעבודתו ההאבולוציה היוצרת בשנת 1907.

© 2025 Philosophical.Ventures Inc.

גיבויים